Radio+under+krigen

Dette er en side dedikert til radiovirksomhet under krigen, det kommer også til å være litt om generell medievirksomhet i Norge i perioden 1939 til 1945. Altså den [|2. verdenskrig]. Som sagt så kommer mye av vekten til å ligge på radioen under krigen, og mediene i det okkuperte Norge. toc

RADIOEN SOM ET STATLIG MEDIUM
Kringkastingens sentrale rolle under krigsutbruddet og i de første månedene av annen verdenskrig var en konsekvens av den utbredelse radioen hadde vunnet i løpet av sin korte 15 års historie. Denne rollen var ikke forutsatt i 1939. [|Samfunn]ets politiske og [|militære] [|institusjon]er sto ofte helt uforberedt overfor den mulighet å nytte radioen som "våpen" i krigen.

Dette var i det minste situasjonen i mange vestlige land. [|Tyskland]s [|nasjonalsosialister] hadde riktignok et bevisst begrep om kringkastingen som propagandamiddel. Til innenriks bruk var Goebbels blitt berømt for å legge særlig stor vekt på radioen, hva bl.a. [|Altmark-saken] viste.

Våren 1939 åpnet Oslopressen en orkestrert kampanje mot reklamen i [|NRK], som ble angrepet som en forsimplende "amerikanisering" av programmene. Aksjonen var økonomisk motivert, men kulturelt formulert, og la et ganske sterkt press på NRK. Utbruddet av verdenskrigen samme høst forsterket presset. Nå kunne det i tillegg sies at spioner og agenter stod fritt til å kjøpe sendetid for hemmelige meldinger under dekke av reklamespots. Reklamen ble besluttet avviklet. Men det tok tid, for NRK var bundet av langsiktige kontrakter. Den 10. april 1940 kom tyskerne NRK i forkjøpet ved å forlange reklamen stanset med øyeblikkelig virkning.

Et tegn på at radioen som et medium var godt omtalt blant allmenheten var at radioens idoler var "kjendiser" på den tiden. De ble fotografert og omtalt. Hallomann Hald var en hyppig gjest i avisspaltene. [|Tidens Tegn] og [|Dagbladet] brakte kringkastingskronikker en gang i uken, der programmet ble oppsummert og vurdert.

MEDIENE I DET OKKUPERTE NORGE
Fra tysk side var det opprinnelig ikke meningen å gripe inn i indre institusjoner som pressen eller kringkastingen, verken i [|Danmark] eller Norge, når de den 9. april 1940 tok Norge og Danmark i militær besittelse. Hensikten med det strategiske overfallet var å hindre britisk innflytelse og spesielt opprettelsen av britiske baser i Norge. Tyskerne kom opprinnelig "som venner" med det begrensede målet å ta hånd om forsvar og sikkerhetspolitikk, men ellers å la sivile virksomheter gå sin gang, forsikret de. Overfor mediene ville det bli tale om å føre en viss kontroll med utenrikspolitiske meldinger, ellers ingen inngrep.

I motsetning til Danmark så nektet Norges regjering å bøye seg etter tyskernes krav. Og da krigshandlingene sluttet ved at Kongen og regjeringen kapitulerte og flyktet til London i juni 1940, inntraff en tilstand av krigersk [|okkupasjon] av Norge. Dette påvirket Norges medieindustri meget. I Norge ble mediene dramatisk omfunksjonert til propagandamidler for [|NS]-regimet, okkupasjonsmaktens politiske medhjelpere. Det var i høy grad tvilsomt om okkupanten hadde folkerettslig adgang til å gripe inn i interne forhold på denne måten. Men tyskerne overså dette og bistod NS i å omdanne radioen til en nazifisert kanal. Disse kanalene fikk en viss konkuranse fra en ny type medievirksomhet, den illegale pressen. At den illegale pressen ble et viktig talerør for folket, var i sin tur foranlediget av at tyskerne i 1941 konfiskerte alle norske radiomottakere. NS-familier fikk beholde radioen, alle andre måtte levere inn. Hele mønsteret i norges radiovirksomhet ble altså kastet om i årene 1940-1945, ikke bare radiovirksomheten men også hele nyhets-og meningsproduksjonen i Norge.

NRK OG NØYTRALITETEN
Til institusjonen NRK kom den nye verdenskrigen først og fremst som et internt sikkerhetsproblem. Studiolokalene i Oslo lå ubeskyttet midt i sentrumstrafikken. Straks krigen brøt ut 3. september, ble det derfor satt i verk skjerpet vakthold med passersedler og forbud mot unødig opphold i kringkastingens lokaler.

Også bestyrerne ved stasjonene rundt i landet fikk beskjed om å skjerpe vaktholdet. I Oslo ble det til og med installert en knapp under panelet i kontrollrommet som kunne kortslutte linjen ut slik at alle senderne ble uten program, uten at den røde lampen og forbindelsen mellom studio og kontrollrom ble brutt; en eventuell inntrenger ville tro at han fortsatt var "på lufta". Knappen ble aldri brukt, heller ikke under Quislings tale om kvelden 9. april.

Meningen med tiltakene var først og fremst å sikre kringkastingens fulle kontroll over utsendingene. Ingen improviserte innslag, ingen avvik fra manuskriptet skulle finne sted - personalet var i så fall berettiget til straks å bryte sendingen. "Så snart hallomannen hører at det blir sagt noe som han antar ikke bør sies i Kringkastinga, skal han straks rådføre seg med overordnete om sendingen bør brytes eller om han ved anslutningen av programposten skal si noe i samband med den.

I utvilsomme tilfeller skal hallomannen uten videre bryte en sending, "fastslo styret i det kriseregelverk som ble utarbeidet høsten 1939". De "utvilsomme" tilfellene gjaldt framfor alt ytringer som kunne kaste tvil over Norges [|nøytralitet] i krigen. Dette var en hovedsak, for kringkastingen som for myndighetene generelt. Gjennom offisielle kanaler måtte det aldri reises spørsmål om landets nøytrale stilling.

Før krigsutbruddet hadde dette vært en [|prinsipp]sak, etter 3. september 1939 ble det en sikkerhetspolitisk livssak. Statsovertakelsen av kringkastingen i 1933 hadde tidligere brakt enkelte radioprogrammer i fokus som "offisielle" uttrykk for Norges stilling. Den britiske legasjon klaget f. eks over [|Victor Mogens]` utenrikskronikker, som var umiskjennelig aksevennlige, og i Tyskland slo flere aviser, deriblant Berliner Bôrsenzeitung, stort opp at NRK i 1935 besluttet å suspendere radioens tysk undervisning for et år, mens engelsk-og fransktimene fikk gå.

Kringkastingens begrunnelse for dette skritt var rent praktisk: Språkundervisningen bandt den knappe programtiden på en uheldig måte, den ble på flere vis søkt innskrenket, og av de tre hovedspråk var tysk det som lettet kunne læres ved selvstudium uten radioundervisning. I virkeligheten hadde saken også en politisk side, slik Berlin-avisene hevdet.

Radioens tysklærer, Eberhart Gûnther Kern, som NRK hadde arvet fra privatselskapet, var organisert [|nasjonalsosialist] og [|NSDAP]`s landsgruppenfûhrer i Norge, noe som ikke hadde gått [|arbeiderpressen] forbi. Programledelsen ønsket han erstattet av en norsk og mindre kontroversiell lærer, og brukte suspensjonsåret til å finne frem til en ny mann. Da tyskundervisningen ble gjenopptatt i 1936, var det under ledelse av lektor Håkon Vigander.

LONDON RADIO ETABLERES
Den 24. juni 1940, straks han var kommet til London, brakte [|Koht] spørsmålet om de norske sendingene opp for sin kollega [|Lord Halifax]. Programmene var nyttige nok, sa Koht. Men det at de ble gitt unde britisk [|sensur] og britisk ledelse gjorde at de vanskelig kunne betraktes som norske, hva de jo i praksis ble oppfattet som hjemme. Alifax var imøtekommende og inviterte Koht til å sette frem sine forslag for Ministry of Information. Dermed begynte en serie forhandlinger mellom norske og britiske myndigheter som pågikk uavbrutt frem til månedsskifte August/September, da en samarbeidsavtale mellom [|BBC] og eksil-NRK la varige rammer for institusjonen "London Radio".

På den tiden forhandlingene kom i gang, rådet sterk [|frustrasjon] over problemet kontakten til Norge blant emigrantene i [|London]. Kringkasting måtte man ha, den ga "vårt eneste utgangspunkt for en offensiv i vårt eget land". Men den kanal som fantes, var i britiske hender.

Mange alternativer ble luftet. Et av dem var å sette opp en egen norsk kortbølgesender et sted i de norske polarbesittelser, kanskje "i linjen [|Island]/[|Jan Mayen]-Myggebukta"; prosjektet ble drøftet i en slags komitè som påtok seg å råde [|utenriksminister]en i informasjonsspørmål, og munnet ut i en skrivelse til regjeringen undertegnet av [|Olav Rytter] og [|Nordahl Grieg] om opprettelse av en kortbølgesender på Jan Mayen; "vi er klar over alle vanskelighetene, men.. nettopp ved å våge noe" ville man kunne komme på talefot med nordmenn hjemme.

Utenriksministeren selv tenkte seg muligheten av å overta en av BBC's sendere i [|Skottland]. Han var opptatt av å flytte regjeringen ut av London for å hindre at de ble oppfattet som "dokker i hendene på den britiske regjering", og forestilte seg i første omgang [|Aberdeen] som et hensiktsmessig oppholdssted. Andre igjen var mer opptatt av å vinne frem gjennom BBC, og til denne gruppen hørte NRK's [|provisorisk]e styre bestående av [|Arnold Christopher Ræstad] og Alf Sommerfelt(styrets tredje medlem, Kaptein Sundt, var faldt ut på vegen). De hadde sine første samtaler i BBC med generaldirektør [|F.W. Ogilvie] og lederen av utenlandsprogrammene Sir Stephen Tallents den 21. juni, og la deretter opp en strategi for å beleire den tohodete autoritet BBC-Ministry of Information, et [|byråkrati]sk uhyre som nordmennene til tider fant ugjennomtrengelig.

Underveis ble det søkt kontakt med en annen emigrantregjering som også gjerne ville ha mer å si over BBC, den [|nederland]ske, for om mulig å få råd der. Hele tiden var det Sommerfelt som førte an; Ræstad hadde andre jern i ilden og opptrådte mer sporadisk i kringkastingssakene.

QUISLINGS STATSKUPP
Etter at tyskerne hadde overtatt kontrollen i studio, var sendingen fra Oslo 9. April stengt i nærmere tre timer. Klokken 19:25 ble programmet uventet gjenopptatt. Etter fem minutter grammofonmusikk kom Major Vidkun Qusling til mikrofonen og erklærte klokken 19:32 at den flyktende [|regjering Nygaardsvold] var trådt tilbake til fordel for en regjering utgått av "den nasjonale samlingsbevegelse" med han selv som stats-og utenriksminister.

Quisling hadde talt i radio to ganger tidligere, i 1933 og 1936, da han i egenskap av partileder fremla Nasjonal Samlings program for høstens [|stortingsvalg]. Hans opptreden i 1940 ga Norges historie et [|statskupp], det eneste i nyere tid, og det i en radiotale som fikk de største følger for den videre gjennomføring av tyskernes okkupasjon, og dermed for landets historie under 2. verdenskrig. Konsekvensene av Quislings tale reiser spørsmål om kringkastingens rolle i statskuppet 9. april, både ut fra Quislings og tyskernes forutsetninger. Quisling egen bakgrunn ligger i dagen. Hele hans politiske siden 1930 var bundet til tanken om en "handlekraftig nasjonal riksregjering" hevet over [|storting] og [|partier]. Mandag 8. april krevde han regjeringsmakten selv, på et flygeblad NS delte ut som svar på mineleggingskrisen og den truende britiske [|invasjon]. Den 9. april ga, i og med det maktvakuum politikerne etterlot seg da de dro til [|Hamar], en sjanse som raskt ble tolket som en nødvendighet: bare NS kunne nå gi landet den fred med [|Tyskland]som det etter Quislings forestillinger mer en noe annet trengte, og kringkastingen var den naurlige kanel for foretaket.

[|Radiosendinger ifra 2. verdenskrig]//(Må laste ned [|RealPlayer] for å spille av lydklippene. Tungvint, men verdt det)//

//Kilder: "Dette er London" av Hans Fredrik Dahl - "Norsk mediehistorie" av Hans G. Bastiansen og Hans// Fredrik Dahl - http://wikipedia.no